Nu am mai plecat niciodată. Am revendicat-o ca fiind casa mea.
Acest palat devenise noua mea casă.
Mi-aș fi dorit ca Eva să fie aici și să se bucure alături de mine.
Trebuie să încetez să mă gândesc la ea,
e moartă, iar lacrimile nu o vor putea aduce înapoi.
Știam asta.
Se spune că, cel ce nu face nimic este zămislirea Diavolului
și e ceva în legătură cu asta.
În doar două săptămâni în care am trăit singur,
am cedat complet.
Nu puteam să nu mă gândesc la Eva.
Nu era asta absolut tot ce și-ar fi putut dori de la viață?
Să trăiești aici în felul ăsta?
E atât de nedrept că am căpătat tot ce mi-aș fi putut dori în viață,
dar asta nu era important pentru că
nu era ea sau altcineva lângă care să mă bucur de toate.
Așa că am băut până am uitat de toate pentru a-mi înfrâna disperarea.
Adică, adormeam beat, mă treazeam tot beat,
doar ca să mă îmbăt iarăși
înainte de a mă gândi la aceleași lucruri
care m-ar fi făcut să mă îmbăt din nou.
După un timp, nici măcar nu mai putea să mănânc.
Nu-mi mai păsa.
Toți pe care-i știam pieriseră.
Întreaga mea lume pierise.
Nu mai aveam pentru ce să trăiesc
și îmi doream să fiu împreună cu toți ceilalți,
în partea cealaltă.
În Rai. Indiferent ce ar însemna asta.
Oriunde s-ar fi dus și ceilalți.
Nu mai suportam să fiu singur.
Începeam să mă comport ca Ray.
Presupun că uneori trebuie să renunți la vechea ta viață
înainte de a începe una nouă, iar eu a trebuit s-o iau de la început,
lăsându-i în urmă pe toți cei lângă care am fost odinioară.
Aceea a fost ultima zi a lui Lionel Verney.
La fel cum a zis și Ray, suntem "noi împotriva lor".
Ca atunci când au dispărut neandertalienii.
Așa că am început să citesc Sun Tzu "Arta Războiului" în fiecare zi,
până mi-am dat seama cum puteam stârpi maladia
pentru ca umanitatea s-o poată lua de la început.
M-am întors în ascunzătoare și m-am înarmat,
iar apoi am pus strategic armele
în portbagajele mașinilor prin tot orașul.
Apoi m-am pregătit pentru un război prelungit,
la anumite ore și în anumite locuri pe care eu le-am ales.
Încă mai trebuia să mă antrenez pentru a-i putea omorî fără pic de ezitare,
asemeni unui exterminator
care pulverizează substanța otrăvitoare asupra unui cuib de gândaci.
Am privit-o pe una dintre ei drept în ochi în prima noapte și am omorât-o.
Asta m-a ajutat să nu mă mai gândesc la ei ca la niște oameni.
În acea primă noapte de război, am lăsat un mesaj clar.
Le-am dat de înțeles că Diavolul s-a întors în oraș.
După asta, au început să se ascundă. Și am știut că le era frică.
Cei infectați care încă mai puteau vedea, se pierdeau în noapte,
ascunzându-se în întuneric ca niște șobolani,
prea speriați pentru a mai ieși la lumina zilei
din cauza "Diavolului".
Îi împușcam de pe acoperișurile clădirilor,
pe aleile pe care ei le credeau odată sigure.
Am țintit atâtea capete, încât am chelit și m-am prostit.
Într-o noapte, m-au momit și erau cât pe ce să mă prindă.
Mi-au întins o capcană și a trebuit să mă lupt pentru propria-mi viață.
E un lucru bun că se afla într-o condiție fizică atât de proastă,
altfel aș fi fost mort până acum.
Am citit Sun Tzu de două ori dar încă nu am înțeles totul.
Pe atunci, nu puteam să ajut cu nimic
dar îi vedeam pe cei infectați ca și oameni,
chiar dacă nu mai erau umani.
Adică, m-ar fi omorât cu prima ocazie,
așa că nu are de ce să-mi fie milă pentru ei.
Sunt cu toții infectați, niște canibali nebuni.
Dar nu știu dacă i-aș fi putut ucide pe cei mai tineri atunci,
până într-o noapte, când i-am văzut mâncând organele unui cadavru
ca în filmul "Noaptea morților vii".
Să-i împușc a fost cel mai compătimitor lucru
care l-aș fi putut face pentru ei.
Știu că pare năucitor, dar chiar a fost compătimitor.
Credeți-mă.
Cred că am omorât cel puțin 100
dintre ei în primele luni.
Pe atunci, am crezut că i-am omorât pe toți
pentru că abia îi mai zăream în spațiile deschise.
Dar cadavrele continuau să dispară,
așa că mi-am dat seama că nu sunt toți morți.
După ce au mâncat toate pisicile și toți câinii,
i-au mâncat pe cei orbi, slabi și bolnăvicioși.
Nu toți cei infectați erau orbi și schilozi.
Cei mai bine hrăniți erau aproape sănătoși,
nu la fel ca mine, dar îndeajuns de sănătoși cât să fie periculoși.
Am recuperat toate locurile înalte ale infectaților.
Dar nu am găsit pe nimeni dintre ei mai sus de etajul al doilea al oricărei clădiri.
Cred că era mult prea dureros pentru ei pentru a urca atâtea trepte.
Orice etaj mai sus de al treilea al oricărei clădiri,
era un loc foarte sigur unde mă puteam ascunde
dacă eram vreodată încolțit sau depășit numeric.
Până la sfârșitul primului an,
am pierdut șirul numărătorii a câți dintre ei am omorât.
Mă credeam invincibil
și nu-mi mai păsa câți omorâm în fiecare săptămână.
Dar de ce nu am ținut cont, a fost raportul schimbărilor.
Vreau să zic că, odată ce cei orbi și neputincioși dispăruseră,
au rămas doar cei puternici
care încă putea să vadă, până la un anumit nivel.
Era mult mai periculos decât îmi închipuiam.
Mi-am dat seama că, de fapt, ei mă vânau acum.
Lucrul ăsta m-a luat complet prin surprindere.
Am făcut atât de multe greșeli deodată,
încât e un miracol că încă trăiesc.
Dacă cei infectați mă vânau pe mine,
mă puteam folosi de acest lucru cumva.
Sun Tzu spune,
"Siguranța împotriva înfrângerii stă în propriile noastre mâini,
dar oportunitatea de a înfrânge dușmanul
este oferită de inamicul însuși."
Și le-am dat această oportunitate.
Se ascunde în spatele acelor uși încuiate.
E acolo sus, unde e lumină.
Am început să le întind capcane
pentru că știam că dacă reușesc să-i omor pe cei mai puternici,
numărul lor nu ar mai fi însemnat nimic.
Sun Tzu spune, "Un general este priceput într-un atac,
atunci când adversarul său nu știe ce trebuie să apere.
Și e priceput în apărare,
atunci când adversarul său nu știe ce atacă."
Mă îndoiesc că liderul celor infectați a citit vreodată Sun Tzu,
dar cine este acest lider?
Am încetat s-o mai plâng pe Eva în acest timp
pentru că planificarea atacurilor mele mă consumau foarte mult,
încât să mă mai pot gândi și la ea.
M-am simțit ușurat să simt... Nimic.
M-am întors la ascunzătoare unde camioanele cu benzină
folosite la arderea cadavrelor erau parcate.
Sun Tzu spune,
"Când forța flăcărilor este maximă,
folosește-o într-un atac rapid asupra dușmanului tău."
Dacă nu puteam să aflu unde se ascund,
ar fi trebuit să distrug fiecare loc întunecat din oraș
în care s-ar fi putut ascunde și să pornesc o furtună de foc
care-ar fi ajuns și la depozitul de mărfuri din cartier.
Depozitul avea mai multe subsoluri...
Cei infectați preferau aceste clădiri vechi,
deoarece erau mult mai ușor
de apărat decât o clădire de birouri sau una rezidențială.
Dar știam că sunt niște capcane.
Și am folosit acest lucru în avantajul meu.
Sun Tzu spune,
"Dacă inamicul tău se odihnește, atunci nu-i da odihnă.
Dacă forțele sale sunt unite, atunci dezbină-le,
atacă-l acolo unde nu se așteaptă,
fă-ți apariția acolo unde nu se așteaptă."
În aproape doi ani de război,
am crezut că am omorât în jur de o mie dintre cei infectați.
Trebuia să fi ținut socoteala cadavrelor,
pentru că încă erau mulți despre care nu știam,
până când am nimerit exact în mijlocul lor.
Când i-am găsit, i-am omorât mai rău decât Iadul.
Nu ne vei fura mâncarea!
Nu vreau mâncarea voastră.
Ia-ne mâncarea! Ia-ne mâncarea!
Nu mai trage! Nu mai trage!
Dacă au mai rămas infectați în viață,
m-am gândit că nu pot să fie prea mulți,
dar ceva a mers prost.
Au început să mă urmărească.
Nu era un singur trăgător,
dar nu era nici un atac coordonat.
E un lucru bun că nu mai au vederea
ca odinioară, altfel aș fi fost mort acum.
Nu-i puteam lăsa să se organizeze mai mult
decât erau deja.
Trebuiau să fie norocoși doar o singură dată.
Habar n-aveam de unde aveau acele arme,
nu am lăsat niciuna în ascunzătoare.
Ardeți! Ardeți cu toții!
Așa că am dat foc fiecărui loc din oraș
în care s-ar fi putut ascunde, dar încă sunt pe undeva pe acolo.
Doar cei mai vicleni și mai puternici dintre ei au rămas.
Sper că au mai rămas doar câțiva.
Norocul meu poate că nu mă va ține în viață mai mult timp decât muniția.
Cei infectați au descoperit
armele ascunse de mine de-a lungul orașului.
Acum ei folosesc propriile-mi arme împotriva mea.
Mi-au mai rămas doar câteva arme, toate celelalte au dispărut.
La noapte, ori voi câștiga acest război, ori îl voi pierde.
Știu că cineva trebuie să îi organizeze.
Mai întâi trebuie să-l identific pe conducător, apoi să-i distrug pe toți.
Acesta-i planul meu.
Să-l elimin pe conducătorul lor și apoi să-i omor pe cei rămași.
Nu mai pot fi prea mulți rămași,
probabil nu mai mult de-o duzină din cei mai puternici.
Știu că Dumnezeu m-a cruțat pentru acest scop sfânt.
Poate că eu sunt Diavolul pentru cei infectați dar pentru rasa umană,
sunt instrumentul divin al mântuirii.
Toți sorții sunt împotriva mea, dar nu mă tem.
Știu că ăsta a fost scopul meu dintotdeauna.
Voi coborî de pe acest munte și îmi voi distruge dușmanii.
Dar mai întâi, mă voi ruga Domnului să-mi dea putere
și curaj pentru a înfăptui acest lucru teribil.
Sunt un singur om, în timp ce cei infectați
sunt ca un grup,
dar voi năvăli asupra lor, ca un fulger,
cu furia unui arhanghel.
Cine ești?
Eu sunt Diavolul.
Cine-i șeful tău?
Măcelarul!
Atunci, spune-i Măcelarului că vin după el la noapte
și nu poate să facă nimic în privința asta.
- M-ai înțeles? - Da.
Acum, pleacă de aici! Acum!
Nu știu ce se va întâmpla de acum încolo.
Așa că voi lăsa această pagină albă,
dar mai târziu voi scrie despre victoria mea împotriva celor infectați.
Dar dacă această pagină nu va fi scrisă niciodată
și dacă nimeni nu va citi niciodată aceste cuvinte,
atunci voi, fantome ale umanități, veți știi
că am pierdut bătălia pentru salvarea rasei umane
și că acest jurnal este necrologul nostru.
Ce cauți aici?
Diavolul vine să te omoare!
Oricine va rămâne aici va muri!
Atunci adu-l direct la mine!
Pleacă de aici înainte să te omor!
Și lasă-mi-l mie pe Diavol.
M-am mai rugat, deasemenea, să nu fiu Ultimul Om.
Ai fost prins făcând canibalism.
Înțelegi de ce pedeapsa este așa de severă, nu-i așa?
Regulile tale nu înseamnă nimic fără mâncare!
Tribul tău este al meu, vrăjitoareo.
"Civilizația" ta a luat sfârșit.
Tot ce a fost al tău, este al meu acum.
Unde-i Măcelarul?
Nu te-aud, nu te-aud!
Nu te mai întreb din nou.
Asta e ultima ta șansă. Unde-i Măcelarul?
Măcelarul?!
Mulțumesc.
Apropie-te...
Vino aici, Diavolule...
Nu, nu trage! Nu trage! Te rog!
Eva!
Nu. Înapoi. Nu, nu, nu, n-o face.
Eva, ești chiar tu?
Lasă-mă-n pace!
Nu, vino cu mine. Vino cu mine, Eva!
Nu!
Eva, haide! Haide, Eva, să mergem!
Nu!
Nu! Nu, dă-mi drumul!
Eva! Haide!
Lasă-mă, te rog!
- Haide! - Te rog să mă lași în pace!
Dă-mi drumul!
Rezistă, scumpo.
Am să te scot de aici.
Nu-mi vine să cred că ești tu Eva.
Ești rănită? Te-ai lovit?
Sunt eu, Lionel.
Deci tu ești "Diavolul".
Lionel Verney, coșmarul care îmi bântuie oamenii.
Nu. Sunt tot Lionel, ultima "ființă umană".
Nu-ți dai seama ce ai devenit?
Ești un monstru.
Fac ceea ce trebuie să fac, pentru a mânca și a rămâne în viață.
Dreptul umanității de a supraviețui.
Mi-aș fi dorit să fi supraviețuit...
Am supraviețuit. M-am renăscut.
Renăscut?
Te-ai privit în oglindă în ultima vreme?
Am condus peste o mie din oamenii mei
până să vină Măcelarul să mi-i ia.
Asta e ceea ce sunt și ceea ce voi fi din nou.
Câți ai ucis pentru a le fura hrana!
Nu țin evidența.
Ei bine, eu le țin evidența
și tu ai ucis 466 din oamenii mei.
Tu ești cel rău. Nu noi.
"Oamenii" tăi nu sunt altceva decât niște canibali infectați.
Merită să moară.
Ai noroc că nu te-am ucis și pe tine.
Ai venit să îl omori pe Măcelar l-ai avut,
dar l-ai lăsat să scape. De ce?
Pentru că a fost mai important să te găsesc pe tine.
Mi-ai dat peste cap planul.
Îl pot arunca direct în mâinile tale.
De ce ai face una ca asta?
Ce câștigi?
Cicatricile pe care le-a lăsat infecția n-au fost doar pe piele
ci și pe creieri și pe corpurile multora.
A pricinuit demență, ipotență
și femei sterile.
Măcelarul este un canibal și de asta trebuie să moară.
De aia vreau să îl omori.
Dar asta vrei și tu, nu-i așa, Lionel?
Tu și eu, împreună,
îi putem conduce, dar tu trebuie să încetezi să-mi mai omori oamenii.
Nu putem găsi o modalitate de a trăi împreună?
Ar putea fi a noastră, a ta și a mea.
Dacă am putea curma durerea
și suferința.
Îmi pare rău, dar asta chiar e necesară.
Vei avea șansa ta de a-l ucide pe Măcelar.
Îti promit asta!
Dă-te la o parte.
Lionel, mă auzi?
Vrei să scapi cu viață?
Atunci este ceva ce trebuie
să faci pentru mine, mai întâi dacă vrei ajutorul meu.
Da. Lasă-mă doar un minut.
Ascultă cu atenție.
Va trebui să-l ucizi pe Măcelar în fața întregului clan.
E pe balcon.
Ai înțeles?
Ai să mă scoți de aici chiar acum.
Nu vei reuși să treci de paznic fără ajutorul meu.
Ce vrei de la mine, Eva?
Doar trei din femeile noastre vor rămâne fertile.
Dar eu nu sunt una din ele.
Infecția ne-a lăsat toți bărbații sterili.
Toți bărbații, cu excepția ta, Lionel.
De unde știi?
Stiu, ai reacționat...
De aia te-am adus pe tine aici.
Ești singurul mutant pe care l-am văzut,
poate singurul mutant fără efecte postum din lume...
Te înșeli. Nu sunt un mutant!
N-ai fost tocmai ființă umană, de ceva vreme încoace.
N-ai fost imun, ai fost doar un mutant reușit.
Unul dintr-un miliard.
Ești o minune genetică
și acum ai șansa de a salva
ce a mai rămas din specia umană cu ce ți-a mai rămas din genele neafectate.
Ai putea deveni tatăl...
Tatăl a ce? Al ciudaților?
Nu cred.
Tu, Lionel, ești acel unul dintr-un miliard
despre care a vorbit doctorul Adrian.
Nu mai avem pentru ce lupta, dragul meu prieten.
Omorurile încetează în seara asta, după ce dispare Măcelarul.
Canibalismul ia sfârșit și putem dezvolta o generație,
sănătoasă și fără teamă.
Afară, cele trei femei, așteaptă.
Spune-mi că pot să le trimit la tine și apoi poți să-l omori pe Victor
și să fii acel patriarh care Măcelarul nu poate fi.
Cu trei mutante? Nu. La naiba, nu!
Nu e doar viața ta în balanță, ci toată umanitatea.
Trebuie să faci asta să salvezi omenirea.
Conform hotărârii tale, fie trăim toți fie murim.
După ce ai fertilizat femeile,
te voi duce sus pe balcon și vei omorî Măcelarul.
Nu-ți fie frică.
Ești binecuvântată că ești matroana oamenilor noștri.
Nu!
L-am văzut.
Mergea pe strada 6 dar se mișca un pic prea repede pentru mine.
Se îndreaptă spre nord pe strada 6. Mă auzi? Spre nord pe strada 6.
Taci naibii din gură, nu sunt orb!
Îl voi găsi pe Diavol și îl voi omorî!
Stii cine sunt?
Atunci mișcă.
Ai auzit? Grăbește-te!
Stiu. Avem o singură șansă.
Îi văd venind, grăbește-te!
Vin, grăbește-te!
Sunt în spatele tău, fugi!
Urcă în avion, urcă în avion!
Cine ești! Cine ești? Vorbește! Vorbește!
Ce faci aici?
De unde vii?
Ce faci aici? Spune ceva!
Aia e o bombă nucleară, nu-i așa?
Da, e Ziua Judecății.
Nu! Nu-l atinge!
Uite-ți unica femeie dintr-un miliard, Lionel.
A venit să ne omoare pe toți.
E exact ca tine, un monstru, o creatură demnă de dispreț!
Stii să pilotezi chestia asta?
Să mergem!
Haide, Eva! Eva, hai o dată! Eva!
- Pornește! Acum! - Eva!
Eva... Ai fost o ființă umană mai mult decât am fost eu.
Eu sunt un monstru.
Cinci minute până la detonare! Urcă!
Nu atinge aia! Nu atinge nimic!
Nu avem timp să ne înălțăm, rezistă!
N-am fost niciodată așa de aproape de o detonare!
Aterizăm?
Nu, ne prăbușim!
Ridică-l! Virează la stânga! Nu, la dreapta am vrut să spun! Nu!
Nu! Așteaptă până se liniștește furtuna.
Cât va dura asta?
Sase, 12 săptămâni?
Ai ceva mâncare sau apă?
Nu.
Mai sunt supraviețuitori?
Nu. Doar tu și eu.
Nu ne-am gândit că vom găsi încă un caz imun ca noi.
Ca tine.
Cum adică, ești "imună"?
N-am fost infectată deloc. Nu am răni.
Sunt o ființă complet umană...
Amândoi o avem, doamnă.
Ești infectat, nu-i așa?
Toată lumea o are, inclusiv tu.
Doar că unii din noi i-au supraviețuit un pic mai bine ca ceilalți, asta-i tot.
Sase săptămâni? Nu vom supraviețui șase săptămâni.
Sub nicio formă. Vom muri. Trebuie să plecăm.
Infectatule!
Nu mă atinge, ești infectat!
Suntem doar noi doi, cu boală sau fără...
Dar nu prea contează de fapt, nu-i așa?
Genele tale sunt infectate!
Te-ai transformat în ceva inuman!
Ascultă! Ascultă-mă,
Am crezut că sunt imun și eu dar amândoi o avem.
Nu înțelegi? Încetează!
Ascultă, nu înțelegi? Suntem ceea ce urâm.
Ne-a transformat în distrugători maniaci.
S-ar putea să fim singurii doi oameni de pe Pământ.
Asta trebuie să înceteze acum!
Nu!
Am eliminat LA. San Francisco, Phoenix,
am omorât milioane de infectați ca să nu moșteniți lumea!
Lasă specia umană să moară cu demnitate.
Ieși afară! Ieși afară!
Ray! Te-ai înșelat!
N-a fost niciodată "noi contra lor".
Ne-am autodistrus!
Ce-ai crezut?
Că vom face bebeluși infectați?
Cel puțin eu știu ce sunt, sunt încă o ființă umană!
Tu habar n-ai ce ești!
Te înșeli. Sunt un om!
Eva avea dreptate.
Femeia din avion e exact ca mine,
cu înfățișare normală la exterior dar infectată pe dinăuntru,
alt monstru însetat de sânge.
Am crezut că am fost singurul scutit să ducă mai departe acest scop divin,
să salveze omenirea omorând
sute de oameni în numele Lui Dumnezeu,
dar distrugeam în tot acest timp.
Nu sunt eroul de care eram așa sigur că sunt.
Un erou și-ar fi sacrificat propria viață
să salveze viețile altor oameni.
Aceea a fost Eva, nu eu.
Mi-am răspuns propriilor rugăciuni cu dezamăgire de sine
și cu ură față de acei oameni
care m-au indus în eroare făcându-mă să cred
că Dumnezeu a vrut ca eu să îi omor pe toți.
Da, am câștigat războiul,
specia umană și-a încetat, dezvoltarea!
Dar a fost cu adevărat bătălia Diavolului,
ca de altfel toate distrugerile de pe Pământ.
Cei infectați erau diferiți față de mine,
așa că i-am măcelărit, dar totuși au fost oameni.
Practic am omorât acei oameni la fel cum aș fi omorât gândacii,
dar au fost încă oameni.
Pe oricine care nu a fost ca mine, l-am ucis în numele Domnului.
Dar Dumnezeu nu a avut nimic de-a face cu faptul că
am omorât sute de oameni în numele Lui.
Dumnezeu nu a avut nimic de-a face cu faptul că
am omorât ultimele trei femei
și am răsfrânt blestemul asupra speciei umane.
Acum știu cât de grav mi-a fost infectată mintea.
Acum știu că eu am fost monstrul în tot acest timp,
nu am fost salvarea omenirii, am fost blestemul ei.
Sunt Distrugătorul omenirii.
Subtitrarea: Avocatul31/streszau-Subtitrari-noi Team
www.subtitrari-noi.ro